Історія відносин між Францією і НАТО - Каріна Вашкеба; Марусинець Маріанна; Maruszinec Marianna; Marianna Marusynets (II. Rákóczi Ferenc Kárpátaljai Magyar Egyetem, 2025)
Резюме. В історії розвитку євроатлантичної безпеки відносини між Францією і НАТО завжди характеризувалися складною динамікою – від активної участі та лідерських позицій до періодів відсторонення і подальшого зближення. Їхній еволюційний шлях демонструє прагнення Парижа зберегти стратегічний суверенітет, водночас залишаючись частиною колективної системи оборони. У різні періоди ХХ і ХХІ століть французька політична еліта по-різному оцінювала межі співпраці з Альянсом, що відображало зміни у внутрішній та зовнішній політиці держави, а також реакцію на трансформації глобальної безпеки. Метою дослідження є простежити історичну логіку еволюції взаємин Франції та НАТО від 1949 року до середини 2025 року, з’ясувати політичні і стратегічні мотиви ключових рішень французького керівництва та оцінити їхній вплив на європейську й трансатлантичну безпеку. Актуальність зумовлена війною Росії проти України, посиленням уваги до протиповітряної та протиракетної оборони, дискусіями про стратегічну автономію ЄС і новими домовленостями в межах НАТО щодо промислових потужностей і витрат на оборону [6]. Наукова новизна полягає у цілісному осмисленні трьох ключових етапів еволюції відносин Франції з НАТО: від ролі співзасновника до виходу з інтегрованого військового командування у 1966 році, подальшого повернення у 2009-му та активного зміцнення східного флангу в 2022–2025 роках. Франція була серед дванадцяти держав, що підписали Вашингтонський договір 4 квітня 1949 року, розмістила першу постійну штаб-квартиру НАТО в Парижі та від самого початку поєднувала участь у колективній обороні з прагненням до стратегічної самостійності. У березні 1966 року президент Шарль де Голль заявив про вихід із інтегрованого військового командування, що спричинило передислокацію штабів з Франції, але не означало виходу з Альянсу як політичної організації. Членство зберігалося, а співпраця тривала на політичному рівні [2]. Починаючи з 1990-х, а особливо після «Білої книги з оборони і нацбезпеки» 2008 року, Париж відновлював участь у структурах, а в квітні 2009 року офіційно повернув військових до командних ланок НАТО, розмістивши кадри в Allied Command Operations і Allied Command Transformation. Рішення закріплене на саміті у Страсбурзі/Келі та відображене в урядових матеріалах Франції [2]. Практичну інтегрованість Франції в межах Альянсу підтвердила операція НАТО Unified Protector проти режиму Каддафі, проведена вже через два роки після повернення Парижа до командних структур. Французькі літаки спершу діяли в межах національної операції Opération Harmattan, а згодом увійшли до багатонаціонального угруповання під управлінням НАТО, що продемонструвало здатність країни ефективно поєднувати власне стратегічне керівництво з координацією союзників [5].
Teljes kiadvány: https://kme.org.ua/uk/publications/rol-bezpeki-v-transkordonnomu-ta-mizhnarodnomu-spivrobitnictvi/
Keywords: Франція; євроатлантична безпека; стратегічний суверенітет; НАТО